Era cunoscut drept "locul unde şi-a lăsat Noe, Arca".
Un paradis african populat cu creaturi uimitoare.
Dar apoi a venit războiul, cu parcul numit Gorongosa prins la mijloc.
Din fauna sa, nu s-au mai păstrat decât nişte rămăşiţe fantomatice.
Dar acum paznicii şi conservaţioniştii se străduiesc să aducă înapoi
pe magnificii titani ai Gorongosei.
Doar ei mai pot reface paradisul pierdut al Africii.
PARADISUL PIERDUT AL AFRICII
La capătul sudic al Văii Marelui Rift African
se întinde Parcul Naţional Gorongosa din Mozambic.
S-a făcut aprilie, sfârşitul sezonului ploios.
Iar râurile au debite adânci şi mari.
Toate apele se varsă în lacul Urema, inima plină de viaţă din mijlocul parcului Gorongosa,
o adevărată Mecca, pentru toate formele vii.
Odinioară, Africa se întrecuse pe sine, în Gorongosa,
cu fauna sa gălăgioasă.
Chiar şi astăzi, acest loc izbeşte prin stridenţa vieţii sale.
Dar nu-i chiar totul pe roze...
Unde sunt marile simboluri ale faunei sale...
...leii şi bivolii africani, gheparzii şi zebrele, elefanţii şi hipopotamii?
În cea mai mare parte a lor au dispărut sau sunt în pragul dispariţiei,
victime ale nebuniei omeneşti.
Din 1977 până în 1992, Mozambicul a fost măcinat un brutal război civil.
Se estimează că aproape un milion de oameni şi-au pierdut vieţile.
Bătăliile s-au dezlănţuit şi în Parcul Gorongosa.
Soldaţii înfometaţi şi braconierii au omorât până la 95% dintr-unele specii de animale, pentru carne.
Când armele au tăcut, preţul (acestui război) a fost şocant.
Dintre cei 14,000 de bivoli care umpleau câmpiile parcului Gorongosa,
nu mai rămăseseră, decât 15...
Dintre cele 3.000 de zebre, paznicii nu au mai găsit cinci...
Din cele 5.500 antilope gnu, doar o mână...
Şi fără prăzi mari pe care să le vâneze, pieriseră şi carnivorele mari.
Gheparzii şi leoparzii dispăruseră în cea mai mare parte.
Din 500 de lei, rămăseseră 6...
Am o amintire de când aveam vreo 12 ani, cred...
Am venit şi nu-mi venea să cred ce vedeam...
Iar animalele care m-au impresionat în mod special, au fost elefanţii.
Desigur şi leii, pe care-i puteai vedea, oriunde întorceai privirea.
Aveam multe animale, o mare biodiversitate.
Patru decenii după acea vizită hotărâtoare,
Carlos Lopes Pereira se alătură unui efort eroic de a-i reda parcului, gloria pierdută.
Planul ar fi să revigoreze fondul genetic şi populaţiile tuturor speciilor importante din Gorongosa.
Nu se vor limita doar la salvarea câtorva exemplare.
Ei vor demara poate cel mai ambiţios proiect de refacere al unui parc, încercat vreodată.
Dintre toate animalele exterminate la Gorongosa, se evidenţiază două:
elefanţii şi hipopotamii, "grădinarii" acestui paradis.
El va începe prin aducerea unor noi elefanţi.
Graţie voracităţii lor, ei menţineau un "control" al vegetaţiei.
În lipsa lor, în sezonul secetos, riscul incendiilor din parc a crescut substanţial.
Dacă Gorongosa mai are vreo speranţă,
ea este legată de reîntoarcerea acestor giganţi.
Dar nu va fi uşor.
Nu se poate şti dinainte dacă elefanţii grav traumatizaţi de aici,
scăpaţi din masacru, se vor împerechea cu noii-veniţi.
Femelele dominante - matriarhele, care au rămas încă în viaţă,
au fost martorele acestui masacru suferit de elefanţii acestui parc.
Putem vedea aceasta în contactele zilnice pe care le avem cu aceşti elefanţi.
Se feresc de contactul cu oamenii, cât mai mult posibil.
Din cei 2.200 de elefanţi ai Gorongosei, doar 300 au mai rămas până azi.
Nu au doar cicatrici psihice, ci şi genetice.
Aproape toţi dintre ei, mai au doar cioturi de fildeşi, sau nici măcar atât,
pentru că braconierii i-au ucis pe cei cu fildeşii râvniţi de ei.
Pereira porneşte împreună cu echipa, spre Africa de Sud.
Noii elefanţi ai Gorongosei,
vor trebui aduşi de la 1.300 de kilometri depărtare.
Abia după aceea va începe cu adevărat, refacerea acestui parc.
Există totuşi o singură creatură din inima acestui parc,
care a reuşit să scape de ororile războiului civil
şi chiar îşi aduce partea sa de contribuţie la evitarea colapsului acestui ecosistem.
Crocodilii de Nil plonjează cu sutele în apele sigure ale lacului Urema
la primul semn al prezenţei umane.
Pot rămâne în imersie cu orele...
...un talent care fără nicio îndoială, i-a ajutat să scape de armele soldaţilor înfometaţi.
Iar aici, ei îşi pot potoli foamea
vânând prada lor de bază: somnii.
Hrănindu-se cu somnii hrăpăreţi, ei sunt de fapt, nişte binefăcători ai parcului.
În alte locuri în care crocodilii au fost omorâţi,
somnii s-au înmulţit necontrolat, şi au distrus ecosisteme întregi...
Populaţiile altor peşti s-au împuţinat,
iar păsările care se hrăneau cu ei, i-au urmat în declin.
Apa nu a mai fost fertilizată de excrementele păsărilor.
Crocodilii din Gorongosa împiedică intrarea în acest cerc vicios.
Ceilalţi mari protectori ai lacului, hipopotamii,
sunt încă prea puţini pentru a-i reda parcului, măreţia pierdută.
Vor trebui şi ei "importaţi" Africa de Sud.
Deocamdată, eforturile echipei din Gorongosa se concentrează asupra elefanţilor.
Ei au ajuns în Parcul Naţional Kruger din Africa Sud.
Spre deosebire de Gorongosa care are prea puţini elefanţi, Kruger dă pe dinafară.
Populaţia sa a crescut de la 8.000 la 13.000, în doar 13 ani.
Bine, se pare că avem ceva elefanţi, jos, în stânga.
Începe urmărirea.
Ţinta: elefanţii masculi.
Ei sunt nişte solitari, cu excepţia perioadei de rut.
Femelele sunt atât de puternic legate de familiile lor,
încât nu ar supravieţui printre străini.
Bine. Iată unul.
Ai să zbori până jos?
Echipa de la sol aşteaptă ca anestezicul să-şi facă efectul de imobilizare.
E un mascul masiv, în floarea vârstei,
şi i-a luat un timp enorm până să cadă la pământ.
Nu cedează nici după 12 minute.
Abia după 20 de minute, echipa se precipită spre el.
Elefantul a căzut în genunchi.
În această poziţie, cu toată greutatea presându-i plămânii, s-ar putea sufoca.
Pe o parte, elefantul e în siguranţă,
dar echipa care l-a capturat trebuie să lucreze foarte rapid.
Cu cât e imobilizat mai îndelung,
cu atât creşte riscul unor complicaţii fatale.
Trompa unui elefant sedat se moleşeşte.
Pentru a preveni sufocarea,
echipa trebuie să se asigure că rămâne deschisă.
Este enorm.
Are peste trei metri până la umăr.
Fiecare colţ are mai bine de un metru lungime.
Bate spre 40 de ani
şi cântăreşte probabil, vreo 6.500 de kilograme.
De obicei, elefanţii trăiesc până pe la 60 de ani.
Echipa îi montează o zgardă cu transmiţător prin satelit.
Aceasta le va permite să nu-l scape virtual din ochi, prin Gorongosa.
Codul zgărzii este G5, iar acesta devine noul nume al elefantului.
Lui G5 i se administrează antidotul pentru anestezic.
Doar ce i s-a dat antidotul şi iată că şi deschide ochii...
Iar toţi sunt gata de plecare.
El trebuie să se ridice iar pe propriile picioare,
pentru lunga călătorie către Gorongosa.
Altfel, s-ar putea răni sub apăsarea propriului corp.
Sprijină-te pe picioare. Sprijină-te pe picioare. Hai! Acum, acum.
Acum, acum.
Bravo băiete. Bun băiat.
Bun băiat.
Carlos trebuie să-i administreze un calmant,
pentru a micşora stresul drumului
şi pentru a preîntâmpina riscul oricărei răbufniri de furie a elefantului.
În total, echipa din Gorongosa a prins şase masculi din parcul Kruger.
Au a avut o zi grea.
Sunt epuizaţi şi îngrijoraţi în privinţa încercărilor din viitor.
În faţa lor se întinde unul dintre cele mai lungi drumuri pe uscat
încercate vreodată, pentru a muta nişte elefanţi.
Atât ei cât şi preţioasa lor încărcătură,
vor avea de parcurs 1.300 de kilometri din Africa de Sud,
de-a lungul graniţei până în Mozambic,
până în Parcul Naţional Gorongosa.
În timp ce caravana se urneşte la drum prin noaptea africană,
marele plan de refacere a Gorongosei...
aduce până acum a idee... ...cam prea îndrăzneaţă.
Şi în timp ce parcul îşi aşteaptă noii elefanţi,
sezonul uscat îşi intră în drepturi.
Râurile se evaporă sub arşiţa toridă.
Pentru crocodili, marii supravieţuitori, aceasta înseamnă un meniu cu suplimente.
În absenţa unui număr mare de lei şi a altor mari carnivore,
facocerii şi babuinii au suprapopulat parcul.
Cum apa a devenit un privilegiu, ei se îngrămădesc pe malurile îngustate,
înţesate acum de crocodilii ascunşi printre salatele-de-Nil.
Ca vânători de facoceri,
crocodilii totuşi nu pot lua locul felinelor mari.
Au însă contribuţia lor la limitarea populaţiei de somni.
A prinde un somn este una...
...a-l şi păstra însă, e altceva.
Când nu vânează, crocodilii de toate mărimile ies pe mal, să stea la soare.
Există o ierarhie aici...
...şi de obicei, un specimen monstruos ajunge să ocupe cu precădere, un loc mult râvnit.
Îşi etalează colţii impresionanţi...
...dar în general, crocodilii se tolerează reciproc.
În râurile în curs de secare de lângă lac, spiritele se încing.
A sosit momentul depunerii ouălelor,
iar disputa asupra celui mai bun loc, se intensifică.
Odată ce şi-au depus ouălele,
femelele vor sta de pază mai bine de două luni
aşteptând eclozarea progeniturii...
...următoarea generaţie de paznici atipici ai lacului.
Pentru paznicii Gorongosei, entuziasmul ia amploare.
Încărcătura mult aşteptată, a sosit în sfârşit.
După 30 de ore de drum,
camioanele cu elefanţii din Kruger, pătrund în parc.
Vino pe partea mea!
- Felicitări, ai reuşit. - Mulţumesc.
- Ai apucat să dormi vreun pic? - O oră.
Doar o oră. În cât timp? Două zile?
Antrepenorul american Greg Carr întâmpină echipa, urându-i bun venit.
Ce bine-mi pare să vă văd!
Felicitări. Am reuşit.
Şi cât de lung a fost drumul?
Prin fundaţia sa non-profit,
Carr s-a angajat să finanţeze şi să administreze
restaurarea parcului Gorongosa pentru 20 de ani.
Acolo unde alţii au văzut în Gorongosa o situaţie fără nicio speranţă,
Carr nu a întrezărit decât şansele.
El a crescut în Statele Unite lângă Parcul Naţional Yellowstone,
un paradis aflat odinioară în stare jalnică, precum acesta.
Ceea ce mulţi oameni nu ştiu, este că la declararea lui ca parc naţional
la sfârşitul secolului al XIX-lea,
toate speciile sale de animale fuseseră decimate.
Ele au fost vânate excesiv.
Iar Yellowstone nu era nici pe departe, locul magnific de acum,
plin de-o faună bogată.
Experienţa dobândită la Yellowstone a conturat şi modelul aplicabil aici.
Formarea unei infrastructuri a ierbivorelor,
prin reintroducerea lor şi o serioasă protecţie anti-braconaj.
Apoi repopularea cu carnivore.
Ameţit, elefantul G5 păşeşte într-o lume nouă.
Bună, băiete.
Se duce...
G5 trebuie să se orienteze într-un peisaj complet diferit.
El începe să exploreze şi să guste noul cămin.
G5 şi ceilalţi masculi, sunt trupele speciale ale conservaţionismului de aici.
Mai întâi, ei vor da la o parte de pe jos enormele grămezi de arbuşti şi tufişuri,
remodelând vastele savane din Gorongosa,
pregătind terenul pentru mii de alte animale, care vor prospera.
Şi pe măsură ce noii elefanţi încep să exploreze Gorongosa,
speranţele şi temerile echipei de conservaţionişti, îi urmează îndeaproape.
Una dintre cele mai grave îngrijorări, este aceea ca elefanţii să nu părăsească parcul,
care nu este împrejmuit, precum era cel din care vin.
La sud, doar mic râu îi separă pe elefanţi, de ferme şi sate.
În timp ce Carlos şi echipa sa patrulează pe râu după elefanţii rătăciţi,
au grijă să nu-i scape din ochi, nici pe crocodilii rebeli.
În fiecare an, câţiva oameni dispar de pe aceste maluri,
iar sătenii solicită sacrificarea crocodililor.
Dar deocamdată, oamenii nu trebuie să se teamă de aceşti crocodili.
Mamele vigilente stau de pază.
Malurile nisipoase ale râurilor din Gorongosa fiind ideale pentru cuiburile de ouă.
Probabil că această femelă a folosit toată viaţa, acelaşi loc.
Din răcoreala râului, stă cu ochii pe jefuitorii de ouă.
Un varan de Nil a ieşit la vânătoare.
Săgetând cu limba prin aer, îl gustă,
căutând mirosul ouălelor de crocodil îngropate în nisip.
Varanul se apropie mult prea mult de zona crocodilului, iar femela se instalează la post.
El îi miroase cuibul, descoperindu-l, şi se pune pe săpat.
Nedescurajat, varanul pleacă în căutarea altui cuib.
Şi în curând, găseşte unul... ...nepăzit.
Mai bine de jumătate din ouălele crocodililor ajung să se piardă.
Numeroase ajungând pe gâtlejul acestor hoţi iscusiţi.
Mama ajunge prea târziu,
şi doar ca să-şi găsească speranţele sfărâmate.
Sezonul uscat îşi întinde şi mai mult ghearele, asupra Gorongosei.
Nivelul râurilor scade până la câţiva centimetri.
Peştii mai mici sar ca rachetele din apă, urmăriţi de somnii hrăpăreţi.
Prin acrobaţiile lor, mai câştigă puţin timp.
Dar le sună totuşi ceasul, când şi cerul se prăvăleşte asupra lor.
Mii de berze, cocori şi pelicani vin la festinul anual.
Fiecare foloseşte propria sa tehnică de vânătoare.
Unele înţeapă sau străpung.
Altele draghează cu ciocul.
Altele pescuiesc în grup.
Deşi hrana se obţine lesne, ele se ceartă neîncetat.
Dintre toate tehnicile de pescuit prezentate,
niciuna nu e mai impresionantă ca ambuscadele picajelor aeriene ale acvilei strigătoare africane.
Doi rivali îşi încrucişează ghearele în zbor.
Cel victorios dobândeşte dreptul de a pescui pe săturate.
În câteva zile, râul pe cale de-a seca va fi "curăţat" de peşti, iar păsările vor pleca.
Cei care nu pot zbura, apelează la tehnica scufundatului în mâl.
Crocodilii se îngroapă în mâl de unii singuri, şi rămân într-un fel de suspendare animată,
într-un efort disperat de a supravieţui secetei.
Şi somnii se îngroapă în mâl.
Iar la orizont se zăreşte semnul de cel mai rău augur...
...fumul.
În fiecare an, incendiile vegetaţiei îşi iau un greu tribut din rândurile faunei din Gorongosa.
Dar în acest an, ele vor aduce şi mai multe distrugeri ca de obicei.
Fără marii ierbivori care să pască iarba, parcul e ca o cutie de chibrituri.
Furia incendiilor mistuitoare se extinde necontrolat.
Paznicul Justino Davane şi echipa sa e în alertă 24 de ore, din 24.
În faţa unui duşman atât de tenace, sarcina lor este aparent imposibilă.
Au stins acest incendiu din tufişuri,
dar ştiu că este o chestiune de ore, până se va face din nou apel la ei.
Înspăimântat de flăcări, un elefant fuge din parc.
Este G5, uriaşul mascul de 40 de ani, adus recent din Africa de Sud.
Când incendiile s-au agravat serios,
el a parcurs într-o singură zi, 20 de kilometri spre sud.
E clar că fugea de focuri.
Viaţa lui G5 e din nou în pericol.
La fel şi vieţile sătenilor din calea lui.
Aici, precum în majoritatea zonelor din Africa,
ciocnirile dintre oameni şi elefanţi, pot avea rezultate tragice.
Echipa din Gorongosa trebuie să-l găsească cât mai rapid pe G5
şi cumva, să-l aducă înapoi în parc.
Elefanţii pot parcurge peste 80 de kilometri într-o zi.
Cu fiecare oră, G5 se îndepărtează tot mai mult, de habitatul sigur al parcului
şi se apropie de un posibil sfârşit violent.
Acolo.
Echipa l-a localizat în sfârşit pe G5.
Autorităţile locale spun că-l vor împuşca, dacă nu este îndepărtat de acolo.
Supravieţuirea lui G5 depinde de readucerea lui înapoi, în parc.
Echipa din Gorongosa nu are de ales.
Ei îl imobilizează pe G5, în ciuda riscurilor.
După 10 zile de fugă el este probabil epuizat, stresat şi la limita rezistenţei.
Tranchilizantele l-ar putea ucide.
Ei caută să-l adăpostească de căldura toridă.
Imobilizarea, scade capacitatea elefantului de a-şi regla singur temperatura corporală.
Călătoria către parc începe bine.
Dar după două ore de drum, apare o problemă.
G5 respiră cu tot mai multă dificultate.
Poate a făcut insolaţie.
Sau poate că elefantul e prea slăbit sau prea stresat ca să suporte anestezicul.
Oricare ar fi motivul, e clar că se stinge.
Au fost nevoiţi să-şi asume acest risc.
Dar acum, unul din elefanţii importaţi cu greu, e mort.
Operaţiunea de recuperare, devine un cortegiu funerar.
Ajunşi înapoi în parc, paznicii îi scot lui G5 fildeşii,
pentru a-i descuraja pe braconieri să-i caute mormântul.
I se dă onorul final.
În ciuda tragediei,
Carlos Lopes Pereira mai crede că oamenii şi elefanţii pot convieţui în jurul parcului Gorongosa.
Dar Carlos şi echipa sa n-au timp să-i deplângă moartea.
Deja sunt pe drum alte specii de import, vitale pentru parc, conform planificării:
Hipopotamii...
Iar semnele mult-aşteptatului sfârşit al secetei se întrevăd deja la orizont.
Într-o după-amiază sufocantă de sfârşit de decembrie, cerul se înnorează.
În sfârşit sosesc şi ploile.
Crocodilii se ivesc din ascunzătorile lor din mâl.
Sezonul ploios va dura patru luni.
Revigorată de ploi, Gorongosa arată iarăşi ca un paradis.
Pe plaja plină de cuiburi cu ouă, ploaia dă semnalul venirii pe lume
a unei noi generaţii de prădători de frunte din Gorongosa.
Dinăuntrul ouălelor îngropate în malul nisipos al râului
puii de crocodil proaspăt eclozaţi îşi cheamă mama.
Ea i-a păzit neîntrerupt mai bine de două luni.
Acum ea trebuie să-i scoată afară din nisip.
A depus aproximativ 40 de ouă.
Cu un dinţişor din vârful botului fiecare pui sparge coaja să iasă.
Unii au nevoie de un mic ajutor.
Ea strânge blând ouălele între limbă şi cerul gurii
pentru a le crăpa şi a da drumul puilor eclozaţi.
În guşa sa specială din mandibulă încap şase pui.
Pe rând, ea-i duce pe toţi la apă.
Un scurt botez consolidează relaţia lor eternă cu râul.
Soarta lor este acum inseparabilă de cea a Gorongosei.
Curând puii proaspăt ieşiţi din ouă vor deveni nişte mini-prădători de temut, înhăţând înfometaţi tot felul de insecte.
Dar pericolele sunt la tot pasul.
Insaţiabilii somni îi urmăresc de dedesubt.
Păsările caută să-i ciugulească de deasupra.
Mama lor îi va păzi preţ de câteva săptămâni.
Dar cu toată protecţia ei,
probabil doar unul sau doi vor ajunge la maturitate.
Dar va fi suficient.
Puii e crocodil nu sunt însă singurele progenituri ce debutează pe scena parcului.
Camioanele intră zuruind în Gorongosa aducând o încărcătură neobişnuită.
Este o familie de hipopotami, care include şi un pui.
Aceste animale sunt renumite pentru cât de greu sunt de capturat şi mutat.
Dar ei sunt importanţi pentru sănătatea parcului, tot atât cât şi elefanţii.
Rutele lor către păşuni devin canalele
prin care apa vitală pentru Gorongosa ajunge din Lacul Urema către alte zone din parc.
Ei elimină în apă nutrienţi de valoare.
Acestea vor hrăni peştii, iar aceştia la rândul lor, vor fi mâncaţi de crocodili.
Odinioară, Gorongosa se mândrea cu o populaţie enormă, de peste 3.500 de hipopotami.
Dar războiul i-a redus la 100.
(Se vorbeşte în portugheză)
Carlos Lopes Pereira vrea să-i înmulţească până la cel puţin 500.
- Aranjează-l la 90 de grade. - Mda, bine.
La succesul aducerii elefanţilor de la cea mai mare distanţă,
echipa din Gorongosa îl adaugă şi pe cel al celei mai lungi importări de hipopotami.
Hipopotamii sunt una dintre cele mai periculoase specii de animale din Africa,
iar eliberarea lor în apropierea oamenilor, este riscantă.
Hipopotamii sunt animale imprevizibile.
Nu avem garanţia că vor intra drept în apă.
Echipa înalţă o îngrăditură pentru a ghida noii-veniţi către râu,
departe de curioşii din spate.
Hei, e perfect. Priviţi!
Carlos are surpriza de a primi mai mult decât sperase.
Da, e gestantă. Ea are deja un pui şi e iarăşi gestantă.
Aşa că va fi primul pui de hipopotam născut la Gorongosa.
Cu noile grupuri de de hipopotami şi elefanţi,
vor pune bazele refacerii parcului Gorongosa.
Şi în unele colţuri ale parcului
începe iar să bată inima străveche a Gorongosei,
pe măsură ce turmele încep să se extindă.
Dar mari porţiuni din Gorongosa rămân încă o scenă minunată dar goală,
în aşteptarea celorlalţi actori principali.
Acum după reintroducerea turmelor de ierbivore şi protecţia lor intensivă anti-braconaj,
prăzile mari, emblematice pentru Africa, prosperă în sfârşit în Gorongosa.
Iar un mare vânător este deja pe urmele lor.
Poate că leii din Gorongosa n-au mai exersat de mult,
dar au în sânge vânarea prăzilor mari.
Astăzi în parc vieţuiesc vreo 30 de lei,
mult mai mulţi decât după sfârşitul războiului.
Odată cu înmulţirea prăzilor, şi leii par să facă la fel.
Iar odată cu reîntoarcerea carnivorelor, Gorongosa începe să se reîntregească.
Dar viitorul său depinde de bunăstarea unei ultime specii:
oamenii...
În fiecare dimineaţă sătenii traversează râul Pungwe, pentru a lucra în parc.
Unii sunt dintre cei care au fost cândva mânaţi de foame
şi forţaţi să vâneze animalele sălbatice din Gorongosa.
Pentru Greg Carr, asigurarea viitorului Gorongosei nu înseamnă doar salvarea animalelor,
ci şi ajutarea oamenilor.
În planul de refacere a parcului,
îmbunătăţirea vieţii oamenilor, este esenţială pentru succes.
S-au înălţat şcoli şi spitale, s-au pus bazele unei agricultui durabile
şi acum, o fabrică pentru procesarea şi distribuţia fructelor locale
oferă locuri de muncă pentru localnici şi venituri pentru fermieri.
Acesta este visul nostru: să putem
îmbina simultan progresul uman, cu protecţia biodiversităţii.
Dar pot să afirm că aceasta presupune o muncă serioasă.
Pentru Carlos Lopes Pereira nici că ar putea exista un ţel mai înalt pentru această ţară rănită de război.
Bătălia oamenilor din această regiune, din această provincie, din această ţară,
este legată de victoriile din acest parc.
Dacă-l vom pierde, nu vom pierde doar un loc mirific,
ci crec că ne vom pierde şi sufletul...
Gorongosa poate redeveni motorul prosperităţii pentru o naţie care se zbate pentru a renaşte.
Fiecare nouă generaţie de vietăţi de aici poată cu sine
nu doar speranţele paznicilor din parc şi pe-ale poporului din Mozambic,
ci şi pe-ale conservaţioniştilor care, oricât de mici ar fi şansele
caută salvarea ecosistemelor distruse, de pe întregul glob.
Şi dacă acest paradis pierdut va putea fi numit din nou,
"locul unde şi-a lăsat Noe Arca",
poate că există o şansă pentru orice habitat distrus.
Tradus de o persoană de bineee pentru mvgroup.org